Morten Dürr

En lort med tusind ben

Illustreret af Anders Breum

Forlaget Plot

Denne bog har lix 22.

Zombien møder Frankenstein

Ved du, hvor kedeligt det er at være den tolvte mand?

Ham, der aldrig kommer med på fodboldholdet. Ham, der altid er reserve og aldrig kommer i kamp. Ham, som altid er til overs.

Tro mig, det er røvkedeligt. Det ved jeg nemlig alt om. For jeg var engang den tolvte mand. Og det var alt sammen Thors skyld. Thor, som saboterede mine fodboldstøvler. Thor, som stjal min plads på holdet. Thor, som fik mig til at ligne et fjols over for Felicia.

Men så fik jeg nok. En dag fandt jeg ud af, at sådan behøvede det ikke være. Thor skulle ikke holde mig nede længere, nu skulle det være slut. Og så lagde jeg en plan. En plan, der involverede to møtrikker, en skålfuld ekstra stærk chilisovs samt en håndfuld spræl-levende tusindben.

Ja … okay, jeg kan godt høre, det lyder lidt forvirrende, når jeg bare slynger det ud på den måde. Jeg må hellere fortælle det rigtigt. Fra begyndelsen. For denne her historie handler ikke kun om Thor og mig. Den handler lige så meget om Asger. Og hvis jeg skal være helt ærlig, så var planen om at få Thor ned med nakken nok mest Asgers idé.

Det er Asger og mig, som er bedste venner. Vi bliver kaldt Zombien og Frankenstein. Eller det blev vi. Det er heldigvis slut nu.

Jeg så Asger første gang, da han startede som ny i klassen efter sommerferien. I starten var jeg ikke specielt imponeret af ham. For det første ser Asger lidt nørdet ud med sit gammeldags tøj og sådan. Desuden kom han humpende ind i klassen. Den er nemlig helt gal med hans ben. Asger har gummiben. Faktisk er han spastiker, men kun lidt, så det er kun benene, han har svært ved at styre. Han siger selv, at han lider af ”cerebral parese”. Det betyder bare, at han ikke kan bevæge sig ordentligt. Derfor må Asger nærmest slæbe sine ben af sted. Hvert skridt er en kamp, og han svajer fra side til side med overkroppen, når han går, nærmest som om han kæmper sig igennem et stormvejr.

Han var endnu ikke kommet, da det ringede ind. Faktisk vidste vi ikke engang, at der ville komme en ny elev i klassen. Vores lærer, Birthe Bulldozer, var i fuld gang med at nedstirre alle, der så lidt for glade ud. Bulldozeren er vores strengeste lærer. Hun tromler alle tilløb til fis og ballade. Sådan stod hun og spejdede ud over klassen for at sikre sig, at alle var kommet, og at alle var ”undervisningsparate”. Det er sådan et ord, hun elsker. Pludselig gik døren op, og der stod Asger. I et par sekunder bevægede han sig ikke. Så tog han mod til sig og begyndte at vakle gennem lokalet på sine gummiben.

Hans blik var stift rettet mod gulvet. Så stillede han sig op midt i klassen uden at sige noget. Han kiggede forsigtigt op på os andre, og pludselig blev der helt stille. Man kunne bare mærke, at alle tænkte det samme. Hvem er han? Hvad er det for en spasser? Sådan stod Asger og så lidt fortabt ud, indtil Birthe Bulldozer tog ordet:

”Ja, lad os sige pænt goddag til en ny kammerat.” Hun pegede på Asger og fortsatte: ”Asger, har du lyst til at sige lidt om dig selv?”

Der blev stille et stykke tid. Asger stirrede igen ned i gulvet. Så sagde han med lav stemme.

”Øh … nej tak. Ikke lige nu.”

Birthe Bulldozer så skuffet ud et øjeblik. Så smilede hun igen og sagde noget om, at det var da ”helt okay”. Så bad hun Asger sætte sig ved klassens eneste ledige plads. Pladsen ved siden af mig.

”Du kan sidde ved siden af Emil.”

Sådan blev jeg sidekammerat med Asger. Han satte sig uden at se på mig. Jeg skævede til ham og tænkte, at han nok ikke kun haltede på benene. Men at det sikkert også haltede oppe i hovedet på ham. Jeg mener, han lignede ikke en, som var alt for kvik. Men allerede få minutter senere stod det klart, at jeg havde taget fejl.

Birthe Bulldozer inddelte os i hold. Og så skulle vi have staveturnering. Jeg kom på hold med Asger og Felicia, hvilket var temmelig katastrofalt. For det første mente jeg jo, at Asger måtte være komplet uduelig. For det andet var jeg selv helt elendig til at stave. Og for det tredje blev min hjerne bare totalt lam, når jeg var tæt på Felicia. Hun rykkede hen til vores bord og satte sig lige over for mig! Felicia har de smukkeste brune øjne, man kan forestille sig. Når jeg kigger ind i de øjne, kan jeg ikke engang huske, hvordan jeg skal stave til mit eget navn.

Så udpegede Bulldozeren resten af holdene. Min ærkefjende, Thor, kom på hold med Adam og Jonas. De to er nogle af de bedste til stavning. De er umulige at slå. Mit hold ville stensikkert tabe. Men så gik turneringen i gang, og Asger gik i aktion!

Bulldozeren kiggede ud i klassen for at få ro. Så sagde hun:

”Det første ord er ’pauker’, som i ’Peter spillede pauker i et stort orkester’.”

Jeg skulle lige til at spørge: ”Hvad er pauker?” Men det nåede jeg ikke, for Asger råbte:

”P-A-U-K-E-R!”

Bulldozeren nikkede og satte en streg på tavlen under hold A. Vores første point. Og sådan fortsatte det. Asger kunne stave til det hele, og han kunne gøre det lynende hurtigt: Schweiz, souffle, canadier, privilegeret og vandniveau. Asger altså … han kan stave til ord, jeg ikke engang har hørt om. Og han kan gøre det uden at klø sig i nakken. Sådan vandt vi konkurrencen. Men det vigtigste var, at vi vandt over Thor.

I frikvarteret kom Thor over til vores bord.

”Hva’ så, Asger, har du gummiben eller hvad?”

Thor stirrede hånligt på Asger.

Asger kiggede ned i bordet. Så sagde han bare:

”Ja.”

Thor kiggede irriteret på Asger. Men så vendte han sin opmærksomhed mod mig.

”Der var du heldig, hva’ Frankenstein? Det var da godt, at Gummiben kunne stave for dig, ikke?”

Thor har kaldt mig ”Frankenstein” siden i vinters, hvor jeg gik med en hue, som gjorde mit hoved helt firkantet.

Nu var Thor for alvor ved at gejle sig selv op. Han råbte ud i klassen:

”Hey, er der nogen, som vil høre en ny Frankenstein-vits?”

Thor ventede lige et par sekunder, så han var sikker på, at alle hørte efter. Så råbte han:

”Alle børnene kunne stave til ’stop’. Undtagen Emil, han blev kørt over af en bil.”

Den syntes de andre var supersjov. Også selv om den var ældgammel.

Men pludselig rømmede Asger sig. Med sin lavmælte, pibende stemme spurgte han:

”Er der nogen, som vil høre en Thor-vits?”

”Du skal ikke spille smart, Gummiben!” snerrede Thor.

Men Asger ignorerede ham og fortsatte:

”Alle børnene kom i gymnasiet. Undtagen Thor, han kunne ikke stave de lange ord.”

Denne gang var der ingen, som grinede. Man sviner

ikke Thor til. Ikke, hvis man vil overleve. Og Thor blev rasende.

”Du … din … du skal ikke spille smart,” gentog han. Så rejste han sig. ”Tjek lige det her ud. Nu er jeg Asger. Zombie-Asger.”

Thor rejste sig op og gik rundt i klassen med gummiben. Han var ret god til at efterligne Asger, må jeg indrømme. Thor slæbte benene af sted, og han hev i overkroppen, nøjagtig som Asger gør.

De fleste i klassen syntes endda, at det var skægt. Thor stoppede og pegede på Asger:

”Han skal da hedde Zombien. Helt klart. Det er da dét, han skal!”

Sådan gik det første gang, Asger kom ind i vores klasse. Og allerede samme eftermiddag fulgtes vi ad på vej hjem.

”Hvorfor provokerede du egentlig Thor?” spurgte jeg.

”Hvis hærene er lige stærke, kan man med fordel tilbyde kamp … det siger Sun Tzu.”

”Hvem?”

Asger så opgivende på mig.

”Sun Tzu … ham, der har skrevet Krigskunsten. Har du ikke læst den?”

Jeg blev rød i hovedet. Jeg anede ikke, hvad Asger vrøvlede om.

”Sun Tzu var en kinesisk general, som levede for mere end 2000 år siden,” fortalte Asger. ”Han skrev en bog om, hvordan man skal vinde over sin fjende uden selv at blive skadet.”

”Og Thor er fjenden?”

Asger nikkede.

”Og jeg som troede, han først og fremmest bare var en idiot!”

”Det ene udelukker ikke det andet,” sagde Asger.

Vi grinede. Så sagde jeg: ”Og ham der Sun et-eller-andet siger altså, at man skal gå i krig med fjenden, hvis man er lige så stærk som ham?”

”Nej, det bedste er selvfølgelig at være stærkere end fjenden, før man angriber. Sun Tzu siger, at har man fem gange så mange soldater som fjenden, skal man angribe ham. Men er man blot jævnbyrdig med fjenden, skal man kun gå til angreb, hvis man har en rigtig god plan.”

Jeg stirrede måbende på Asger. Tog han pis på mig?

Vi var halvvejs fra mit hus, da Asger pludselig pegede ned mod en rød villa på en sidevej.

”Nå, men … jeg bor her. Vi ses i morgen!”

Jeg stoppede Asger, før han vendte sig for at gå.

”Asger, lige et godt råd. Du er ny i klassen, ikke? Så lad være med at provokere Thor. Du så, hvordan han er. Har han først set sig ond på dig, bliver det værst for dig selv.”

Asger smilede bare.

”Tak for dit råd. Men som jeg sagde før: Er hærene lige stærke, kan man med fordel tilbyde kamp.”

Nu blev jeg irriteret. Jeg sagde:

”Og du tror altså, at du er lige så stærk som Thor? Dig med dine gummiben!”

Det var ikke særligt pænt sagt, men Asger smilede bare.

”Bare rolig. Jeg ved godt, at jeg ikke kan tæske ham, hvis det er det, du mener. Men sammen kan vi godt gå i krig mod ham. Og vi kan også vinde, det er jeg sikker på.”

”Sammen? Du mener os to mod Thor?”

”Ja, selvfølgelig,” smilede Asger. ”Dig og mig.”

”Det kan du godt glemme!”

Jeg vendte mig om og gik. Jeg skulle ikke nyde noget. At provokere Thor ville gøre det hele endnu værre, og jeg ville bare have lov at være i fred. Det skulle Asger ikke lave om på.

Helt til grin

Desværre fik jeg ikke lov til at være i fred. Langt fra. Allerede dagen efter opdagede jeg, at Thor havde bestemt sig for, at Asger og jeg på en eller anden måde hang sammen. Da han kom ind i klasselokalet den morgen, råbte han:

”Der har vi jo Frankenstein og Zombien!”

I stedet for kun at gøre nar af mig havde han pludselig to at drille. Og han elskede det. Det fik jeg at mærke allerede senere på dagen. Det skete på det værst tænkelige tidspunkt. Jeg havde i mindst hundrede år planlagt at spørge Felicia, om hun ville med i biografen. Jeg havde gået og ventet på den perfekte film. En film, som Felicia ville elske. En film, hun ikke kunne sige nej til. Men i virkeligheden var jeg jo nok bange for, at det var mig, hun ville sige nej til! At vente på den perfekte film var bare en undskyldning for at trække tiden ud, fordi jeg var nervøs for at spørge hende. Men nu skulle det være. Og filmen? Den måtte hun bestemme!

I det sidste frikvarter gik jeg over til hendes bord.

”Hej Felicia …”

Felicia kiggede op. Hun skubbede sit rødbrune hår væk fra ansigtet og så på mig med sine to hypnotiserende øjne. Nu måtte jeg tage mig sammen. Jeg udbrød:

”Vil du med i biografen?”

Felicia så lidt overrasket ud. Hun skulle til at svare mig, men pludselig mærkede jeg en hånd på min skulder.

”Biografen! Det lyder hyggeligt,” sagde Thor. Han smilede ondskabsfuldt. ”Husk at finde en dansk film. For hvis det er en film med undertekster, så fatter Emil ikke en brik. Emil har jo læse-vanskeligheder.”

Det sidste ord blev sagt langsomt og overtydeligt, som om jeg havde svært ved at forstå det.

Felicia kiggede hårdt på Thor. Men han fortsatte. Nu råbte han højt:

”Hallo, er der nogen, som vil høre en rankenstein-vits!”

Og så kom den:

”Alle børnene elskede at læse. Undtagen Emil, han var debil!”

Jeg kunne mærke mit ansigt blive flammende rødt. Felicia kiggede ned i bordet. Thor grinede af sin egen vits. Jeg gad ikke stå der og ligne et fjols over for Felicia, så jeg luskede tilbage til min egen plads. Straks efter kom Gorilla-Gert ind i klasseværelset. Det var tid til dagens sidste time.

Jeg undgik at se på Felicia, da det ringede ud. Jeg følte mig helt til grin. Jeg trak tiden ud og lod, som om jeg havde travlt med at skrive færdig i min matematikbog. Langsomt pakkede jeg sammen og ventede, til alle var gået. Så rejste jeg mig og gik ud ad døren.

Jeg var kun lige kommet uden for skolegården, da jeg hørte en råbe:

”Emil! Skal vi følges ad?”

Det var Asger, og han havde ventet på mig.

Jeg nikkede bare til ham og sagde:

”Det kan vi da godt … hvis du synes.”

Vi slentrede hen ad vejen i tavshed. Pludselig sagde Asger:

”Nå, har du tænkt over det?”

”Det med Thor og Sun Tzu?”

”Ja, nemlig. Vi kan sagtens få Thor ned med nakken, hvis vi slår os sammen.”

Asger lød meget sikker i sin sag.

”I går sagde du, at man først skal angribe fjenden, når man har en god plan.”

”Ja, ja,” sagde Asger ivrigt.

”Men har vi det? Har vi en plan?”

”Det får vi! Vent og se.”

Fjendens svage punkt

Næste morgen var Thor i gang igen. Han råbte:

”Er der nogen, som vil høre en zombie-vits?”

Og alle stirrede forventningsfuldt på Thor.

”Alle børnene gik med aviser. Undtagen Asger, han var strandvasker.”

Vild jubel. Selv Asger trak på smilebåndet. Han mumlede:

”Den var da i det mindste original.”

Sådan fortsatte det i ugevis.

Alle børnene var sunde fra fødslen. Undtagen Asger, hans mor drak af de forkerte flasker.

Alle børnene var gode til regning. Undtagen Emil, han var senil.

Og så videre og så videre og mere af den slags. Ofte fulgte Asger med hjem til mig, fordi begge hans forældre arbejdede til sent om eftermiddagen. Så hang vi ud på mit værelse, og vi talte meget om Thor.

Asger ville nemlig vide alt om ham.

”Sun Tzu siger: ’Kend din fjende og kend dig selv. Så vil du vinde hundrede slag.’ Hvis vi skal overvinde Thor, må vi kende hans svagheder.”

Problemet var, at jeg egentlig ikke vidste særligt meget om Thor. Jeg havde aldrig været hjemme hos ham. Bortset fra de par gange, han havde holdt fødselsdag for hele klassen.

”Så du ved intet om ham? Går han ikke på dit fodboldhold?”

Jeg havde tit fortalt Asger om mit fodboldhold og mine problemer med at få spilletid, når vi var til stævner. Der var fire hold i vores klub, og mit hold var fjerdeholdet. Altså det dårligste hold. Og jeg var tolvte mand på fjerdeholdet. På en måde kan du sige, at jeg var den dårligste i hele klubben. Reserve på taberholdet.

Man kan ikke synke lavere. Men jeg havde fået at vide, at en af spillerne fra mit hold snart rykkede op på tredjeholdet. Så blev der en plads ledig på mit eget hold. Og den plads ville være min! Så var det slut med at sidde på bænken. Hvem ved, måske ville jeg endda blive målscorer?

”Thor går ikke til fodbold,” sagde jeg. ”Han ville gerne. Men hans mor har meldt ham til kor i stedet for. Og hans korsang ligger samme dag, som vi træner fodbold.”

”Kor?” gentog Asger. For første gang så han overrasket ud over noget, jeg havde fortalt ham om Thor.

Næste dag var Thor efter os hele dagen. Han kaldte os ikke kun navne. Han var også begyndt at skubbe til Asger. Bare lidt. Bare for at se, hvor meget der skulle til for at få Asger til at miste balancen.

Men som sædvanlig lod Asger sig ikke provokere. Men så i frikvarteret inden sidste time udbrød Asger:

”Og så er vi nået til dagens Thor-vits. Er I klar?”

Som sædvanlig var der ingen, der sagde noget. De var bange for at gøre Thor sur. Men man kunne se, at alle lyttede efter alligevel.

”Alle drengene gik til fodbold. Undtagen Thor. Han gik til pigekor.”

Denne gang var der faktisk nogen, som grinede. Men ikke Thor, selvfølgelig. Han var rasende. Men Asger havde været smart. Han havde fyret sin vits af, lige før timen skulle begynde. Og da først Birthe Bulldozer viste sig i døråbningen, turde Thor ikke gøre noget.

På vej hjem fra skole var Asger meget tilfreds.

”Vi ramte vist et svagt punkt hos Thor.”

”Måske,” mumlede jeg. Jeg var knap så sikker.

”Jo, man kan konstatere, at krigen snart går ind i en ny fase.”

Det fik Asger ret i. Men på en lidt anden måde, end vi havde forventet. Faktisk holdt Thor lav profil de næste mange dage. Han holdt op med at drille. Han ignorerede os faktisk. Det var næsten helt rart at komme i skole.

Overraskelsesangreb

Fem dage senere mødte jeg op til fodboldtræning, og mine forventninger var tårnhøje. Det var i dag, jeg ville blive udtaget til holdet. Og når vi skulle spille kamp om to uger, skulle jeg med på græsset!

Jeg parkerede cyklen lige uden for stadionet. Førsteholdet havde træning inde på banen. Man kunne høre dem råbe derinde fra.

Så kom vores træner, Bjarne. Han parkerede sin cykel ved siden af min. Bjarne er god nok. Han er hård, men retfærdig, som man siger. Jeg hilste på ham, og jeg må have set meget glad og forventningsfuld ud, for Bjarne så pludselig meget alvorlig ud. Han vinkede mig over til sig og sagde:

”Kom her, Emil. Der er lige noget, vi skal tale om.”

Det lød jo ikke så godt. Men jeg smilede og gik hen til ham. Jeg sagde:

”Du kan regne med mig til stævnet om to uger.”

Bjarne sendte mig et lidt usikkert smil.

”Selvfølgelig, Emil. Det ved jeg godt. Men sagen er den, at vi har fået en spiller mere på holdet.”

”Okay …?”

”Og det betyder, at vi må lave en hurtig udtagelse mellem jer.”

”Udtagelse …” Pludselig lød min stemme helt grødet.

”Ja, vi laver en udtagelsesrunde i slutningen af træningen.”

”Jamen … jeg troede, pladsen var min.” Min stemme var lige ved at knække helt over. Skuffelsen var så stor, at det næsten ikke var til at bære.

”Sådan fungerer det jo ikke. Bedste mand bliver udtaget til holdet. Sådan har det altid været, ikke?”

Jeg nikkede. Jeg vidste godt, at han havde ret.

Vi skiltes, og jeg småløb for at komme ned i omklædningsrummet. Mens jeg løb, tænkte jeg over, hvem den nye spiller kunne være, og hvor god han mon var. Der var jo stadig en chance for at komme på holdet, hvis bare jeg gjorde mit bedste.

Men da jeg åbnede døren, blev jeg mødt af en meget velkendt hilsen.

”Hva’ så, Frankenstein med det grimme fjæs! Har du skræmt din mor i dag?”

Jep, det var lige præcis Thor!

Thor havde meldt sig til fodbold. Det var ham, som var ude efter min plads på holdet!

Jeg var lamslået. Men jeg forsøgte at svare igen.

”Øhh … nå men, jeg troede ikke, du måtte gå til fodbold. Jeg troede, din mor havde sendt dig til kor!”

Thor stirrede bare koldt på mig og sagde:

”Der var jo ikke plads på holdet, så hvorfor skulle jeg gå til fodbold? Tror du, jeg ville sidde på bænken ligesom en taber som dig? Men nu har jeg hørt, at der er en plads ledig, og den plads bliver min!”

Jeg kunne mærke vreden stige op i mig. Men jeg svarede ham ikke. Hvad ville Asger have gjort? Sikkert noget med at holde fokus, ikke lade sig provokere. Stille og roligt tog jeg mit tøj og mine fodboldstøvler frem fra tasken. Han skulle ikke få et ord mere ud af mig. Men før jeg klædte om, måtte jeg ud at tisse. Da jeg kom tilbage fra toilettet, gik Thor forbi mig. Og på hans irriterende selvsikre smil kunne jeg se, at han var ude på et eller andet. Det var først, da jeg kom helt hen til mine ting, at jeg kunne se, hvad han havde haft gang i. Snørebåndet fra min højre fodboldstøvle manglede!

”Er det den her, du savner?” råbte Thor. Thor holdt snørebåndet op i hånden, så jeg kunne se det. Så åbnede han døren ud til toilettet.

”Ups, jeg tabte den.”

Thor kastede snørebåndet ned i toilettet og skyllede ud!

Jeg nåede ikke engang at sige noget.

Thor grinede over hele hovedet. Han vinkede til mig og råbte:

”Vi ses ude på græsset, taber!”

Jeg løb hurtigt hen og kiggede ned i toilettet. Men snørebåndet var væk. Helt væk.

Nu gjaldt det om at tænke hurtigt. Der var kun tre minutter, til træningen startede. Jeg hev snørebåndet ud af hullerne på den venstre fodboldstøvle. Så fandt jeg en skarp kant på en af knagerne. Ved at file hen over metallet fik jeg skåret snørebåndet over. Nu havde jeg to snørebånd. De var naturligvis alt for korte, men jeg kunne da nogenlunde holde støvlerne på fødderne.

Alligevel endte udtagelsen i en katastrofe.

Første del af træningen gik, som den plejede. Vi varmede op. Vi lavede driblinger, skud på mål og lange afleveringer. Bagefter skulle vi i gang med selve udtagelsen. Træneren forklarede de andre, at det enten var Thor eller mig, der skulle på holdet til kampen om to uger.

Så gik udtagelsen i gang. Første del var straffesparkskonkurrence. Jeg førte 8-7. Så stod den 8-8. Men så skete det. Jeg var klar til at give bolden et los uden lige.

Men da jeg sparkede, blev bolden liggende helt stille på jorden. I stedet var det min fodboldstøvle, som susede af sted. Dennis stod på mål. Og støvlen ramte ham midt i ansigtet, så han fik blodtud og hele rouladen. Jeg tabte straffesparkskonkurrencen! Bjarne skældte ud og sagde, at jeg skulle binde mine fodboldstøvler ordentligt.

Så spillede vi tre mod tre, hvor Thor og jeg var på hver vores hold. Vi skulle begge to være angribere. Den, som først scorede et mål, havde vundet kampen. Det så lovende ud i starten. Jeg fik en chance og skød på mål helt ude fra fløjen. Men Dennis snuppede bolden uden problemer. Han sendte mig et hånligt tak for blodtuden-blik. Kampen kørte videre, og pludselig kom Thor tordnende imod mig. Jeg gik til ham, men da han fintede for at komme forbi, vrikkede jeg om på foden. Det var de forbandede fodboldstøvler, som sad alt for løst. Thors sabotage var virkelig effektiv. Et jag af smerte lammede mig et øjeblik. Thor susede forbi mig og scorede så let som ingenting.

Da han løb forbi mig, snerrede han lavmælt:

”Så er det slut, Frankenstein.”

Bjarne fløjtede kampen af, og sådan sluttede udtagelsen.

Bjarne skulle til at sige noget. Men jeg løftede bare hånden mod ham og sagde:

”Ja, ja, jeg ved det.”

Så løb jeg ud i omklædningsrummet. Jeg klædte om lynhurtigt og tog hjem uden at tage bad. Jeg orkede ikke at møde de andre fra holdet. Især ikke Thor.

Frankenstein går i sort

Næste dag gik det helt galt. Jeg var stadig indebrændt. Skuffelsen var så massiv, at jeg ikke engang kunne spise morgenmad. Jeg havde kvalme, da jeg gik i skole. Det bedste ville være at holde sig helt væk den dag. Det burde jeg nok have gjort. Alligevel stod jeg pludselig i klasselokalet, som om min krop var blevet sat på autopilot og selv havde fundet derhen.

Jeg hilste på Asger. Jeg hørte ham spørge mig om et eller andet. Men jeg husker ikke hvad. For pludselig råbte Olav:

”Hvad sker der for dig, Frankenstein? Du kom jo ikke på holdet alligevel!”

Og så blev det for meget. Nu var det også Thors medløbere som Olav, der kaldte mig Frankenstein! Og Thor havde åbenbart fortalt dem alle sammen, hvordan det var gået til træningen. Jeg vendte mig mod Thor. Han sad helt uskyldigt ved sit bord og smilede hånligt til mig. Det smil var nok. Jeg gik helt i sort. Uden et ord stak jeg Thor en syngende lussing. Thor stirrede overrasket på mig. Han blev helt rød på den ene side af ansigtet, hvor jeg havde ramt ham.

Nu forsøgte han at komme op af stolen. Men jeg gav ham ikke tid til at forsvare sig. Jeg kastede mig over ham. Han stol væltede. I løbet af et splitsekund lå vi begge to og rodede rundt nede på gulvet. Der blev slået, sparket og revet i hår. Men pludselig hev Bulldozeren os fra hinanden.

”Emil! Stop så!” brølede hun.

Og Olav råbte: ”Det var Emil, som startede.”

En af de andre mumlede: ”Ja, han angreb Thor. Bare sådan, det var helt sindssygt.”

Da Bulldozeren så, at både Thor og jeg var faldet til ro, sagde hun med sin mest forargede stemme:

”Slår du Thor? Sådan behandler man ikke sine kammerater, vel?”

Hun vendte sig om for at trøste Thor.

”Er der sket noget? Vil du gerne hjem?”

Thor rystede på hovedet.

”Det går nok …” sagde han med lav stemme.

Så vendte Birthe Bulldozer sig igen mod mig:

”Emil, det skal altså være slut nu. Ikke mere vold, det går simpelthen ikke.”

Men jeg hørte ikke efter. For nu fik jeg blikket af Thor. Det blik, der sagde:

Ha, ha, jeg vandt igen.

”Din lort,” hvæsede jeg.

Nu blev Bulldozeren rasende.

”Sådan taler du ikke til mig, Emil. Nu er det direkte over på inspektørens kontor med dig!”

Nu forsøgte Asger at bakke mig op:

”Jamen, det var heller ikke dig, han kaldte en lort. Det var Thor …”

”Du skal ikke blande dig!” råbte Birthe Bulldozer.

Men Asger fortsatte:

”… og desuden ville ’lort’ også være en forkert betegnelse. Du må vel først og fremmest anses som småt begavet, hvis du holder med sådan en som Thor. Så hvis Emil ville råbe ukvemsord efter dig, ville han nok have kaldt dig ’idiot’ i stedet for.”

”Kalder du mig idiot?” skreg Birthe Bulldozer.

”Nej, det var jo en hypotetisk situation,” sagde Asger.

”Så er det nok! Nu ryger i begge to over til inspektøren. Af sted! Fart på!”

Så sad vi der på bænken foran kontoret. Der sad to drenge foran os. De ventede også på at komme ind og få en skideballe. Vi kom nok til at sidde der et stykke tid.

Asger sukkede. Han sagde:

”Sun Tzu siger, at …”

”Hold nu kæft med det Sun Tzu-lort.”

Jeg havde fået nok af Sun Tzu for et godt stykke tid. Jeg kiggede surt på Asger:

”Hvad siger Sun Tzu for eksempel om at blive sendt over til inspektøren, hva’?”

Asger smilede.

”Okay, jeg indrømmer, at jeg har undervurderet Thor … Vi skulle aldrig have angrebet ham i hans egen fæstning.”

”Fæstning?”

”Ja, altså i klassen … på skolen. Der, hvor alle holder med ham. Sun Tzu siger, at man skal undgå angreb af befæstede byer. Det er svært at slå fjenden på hans hjemmebane.”

Jeg lukkede øjnene. Jeg var ved at være meget træt af 2000 år gammelt kinesisk vås.

Asger fortsatte:

”Du så jo, hvad Thor gjorde, da han fik erobret din plads på fodboldholdet, ikke? Sun Tzu siger, at den højeste krigskunst er at ødelægge fjendens planer. Ligesom Thor gjorde, da han ødelagde dine planer om at komme på holdet. Det var det værste, han kunne gøre mod dig. Man må næsten beundre Thors snedighed.”

”Jeg nægter at beundre den idiot.”

”Vi må ramme Thor, når han forlader sin trygge fæstning.”

”Hvordan det?”

”Vi skal snart på lejrskole, skal vi ikke?”

”Jo, i næste uge.”

”Nemlig, og dér slår vi til. Jeg ved ikke hvordan. Men det er der, krigen skal vindes. ”

Birthe Bulldozers børneorm

Vores plan mod Thor begyndte at tage form allerede næste dag. Midt i natur og teknik-timen. Normalt er natur og teknik kedeligt. Dræbende kedeligt. Men ikke lige den dag. Birthe Bulldozer snakkede nemlig om børneorm. Jeg var vildt optaget af det. Jeg hører normalt ikke rigtigt efter, når vi har natur og teknik. Men i dag var det anderledes. Børneorm. Det er noget, som kan få sådan en som mig til at spidse ører. Bulldozeren fortalte om alle de sejeste detaljer: Hvordan børneorm lever, hvad de spiser, hvor mange og hvor store de bliver. Helt ærligt, mand, det er sygt! At tænke sig sådan et dyr, der lever inde i ens tarme. Og man ved det ikke engang! Ikke før det er for sent, og man skal have medicin for at få dem ud igen. Jeg kiggede på Asger.

”Edderbankeme ærkeklamt, eller hva’?”

”Totalt!” hviskede han og smilede tilbage.

Birthe Bulldozer viste også billeder af børneorm på det smartboard, vi netop havde fået i klassen. Birthe elsker det smartboard. Hun bliver med at sige, at det er så ”smart”. Så kigger hun ud på klassen, som om hun lige har sagt en vits. Men vi griner ikke. Og de der billeder af børneorm var heller ikke noget at grine af. De var hvide og nøgne. Man så dem vælte sig rundt i noget brunligt snask, som garanteret var lort. Der var flere i klassen, som råbte aaad!

Men det blev endnu mere ulækkert. Birthe begyndte at fortælle om alle mulige andre snyltere, som kan bo i ens krop. Malariamyg for eksempel. De sprøjter en lille væmmelig kriblekrable-fætter ind i blodårerne, så man bliver dødssyg. Hun forklarede også om en orm, der lever nede i Nilen. Den kommer ind i kroppen og vokser sig kæmpestor. Den æder mennesker indefra. Det er ren monsterfilm, mand!

Som sædvanlig fulgte Asger med mig hjem. Om eftermiddagen sad vi i haven og rodede i urtebedet. Jeg får penge for at holde bedene fri for ukrudt. Asger hjælper mig, og så deles vi om pengene.

Pludselig fandt vi et sted, hvor der var en hel koloni af tusindben. Vi samlede et par stykker af dem op. De kilder helt vildt, når man lader dem gå på armen. Der var tusindben i alle størrelser. Hold op, hvor havde de travlt med at komme frem! De spænede af sted med alle deres mange små ben.

”Se, mand, de stresser helt vildt!” råbte Asger.

Inde fra huset kaldte min mor pludselig:

”Har I lektier for?”

Det spørger hun altid om.

”Nej, nej,” sagde vi begge to i munden på hinanden. Sådan svarer vi altid.

Da vi kom indenfor og op på mit værelse, gjorde jeg klar til en omgang Guitar Hero. Asger gik på toilettet. Da han kom tilbage, var det min tur. Da jeg slog brættet op, opdagede jeg, at Asger havde glemt at skylle ud. Derfor lå der en dejlig lun bæ og svømmede rundt dernede. Ad! Jeg skulle lige til at skylle. Men så opdagede jeg, at der var noget, der bevægede sig dernede.

Asgers lort var levende!

”Asger!” Jeg brølede, så taget næsten løftede sig på huset. ”Asger, kom straks!”

Så kom han luskende. ”Hvad sker der?”

”Prøv at se. Se der! Du har fået børneorm!”

Asger kiggede ned i wc’et. Han grinede, da han så det krible og krable.

”Ked af at skuffe dig. Det er ikke børneorm. Børneorm er mindre – kan du ikke huske, hvad Bulldozeren fortalte? Børneorm er kun en centimeter lange. Måske to, maksimalt.”

”Hvad er så det der?”

”Det er et tusindben.”

”Er der tusindben i din lort?”

”Ja, på en måde. Altså mens jeg sad og sked, opdagede jeg, at der lå et tusindben og sprællede i mit bukseopslag. Så fangede jeg det og kastede det ned i toilettet.”

Samme eftermiddag, mens vi spillede Guitar Hero, faldt brikkerne på plads. Eller som Asger sagde, så kunne han pludselig ”se det hele for sig”. Han havde en plan. Det var et magisk øjeblik. Asger stoppede spillet og vendte sig mod mig.

”Kender du det gamle kinesiske ordsprog: ’Hævnen er sød, men lugter af lort’?”

”Næ,” sagde jeg og smilede. ”Lige dét udtryk har jeg vist ikke hørt før.”

”Men vi er enige om, at Thor skal ned med nakken, ikke?”

”Selvfølgelig skal han det.”

”Godt! For jeg har lige fundet på den perfekte strategi. Nu skal du bare høre.”

Og så fortalte Asger mig om planen. Den gyldne, magiske plan. Og det bedste af det hele var, at planen skulle udføres allerede seks dage senere. Nemlig når hele klassen var på lejrskole på Samsø.

Komplottet mod Thor

Ugen gik, som den gik. Flere fornærmelser og ydmygelser fra Thor. Men jeg lod mig ikke provokere. Ikke nu, hvor jeg vidste, at vi ville få det sidste grin. Faktisk forsøgte jeg helt at undgå Thor. Jeg pjækkede også fra fodboldtræning bare for at slippe for ham. Jeg havde aldrig pjækket før. Men som Sun Tzu siger:

”Hvis man er fjenden underlegen, må man flygte fra ham.”

Eller sådan noget i den stil har jeg i hvert fald hørt Asger sige.

Endelig blev det tid til at komme af sted på lejrskole. Først skal man med toget i en milliard år. Så skal man sejle med færge i to milliarder år. Og så er man endelig på Samsø. Stedet var perfekt. Huset var rødt og gammelt og lå ude på landet blandt marker og køer. Vi skulle bo i sådan en lade-agtig bygning, og toiletterne lå i et skur ved siden af. Det betød, at det var rigtig nemt at se, hvornår nogen gik på toilettet. Man kunne holde øje med toiletterne, når vi var på boldbanen. Man kunne se toiletterne, når vi sad i spisesalen og åd. Og selv fra vinduerne i sovesalen kunne man se toiletterne. Det var alt sammen helt perfekt for vores plan!

Gorilla-Gert brølede, at vi skulle finde en soveplads ovenpå. Hele klassen stormede op ad trapperne samtidig. Men jeg fik sikret en god plads til mig og Asger. Da alle havde kylet deres rygsække og soveposer op på første sal, sagde Gert, at vi havde fri resten af eftermiddagen til at spille rundbold.

Men rundbold blev ikke rigtig til noget. Ret hurtigt delte klassen sig i dem, som havde lyst til at spille fodbold, og dem, som bare havde lyst til at sidde i græsset og bytte slik og chokoladekiks.

Og så var der mig og Asger. Vi gik straks i gang med planen! Vores første mål var at finde noget at grave med. Asger mente, at vi bare kunne spørge Gorilla-Gert, om vi måtte låne en spade eller en skovl. Men den idé brød jeg mig ikke om. For hvad nu, hvis Gert ville vide, hvad vi skulle bruge den til? Og det ville han helt sikkert gerne, for Gorillaen er et nysgerrigt dyr. Nej, det bedste ville være at finde en skovl uden at spørge de voksne. Men hvordan?

”Vi prøver derovre i stedet for.” Asger pegede tværs over marken. Her lå der et gammelt bondehus. Det så forfaldent ud, nærmest helt forladt.

Og der var gevinst. I et faldefærdigt udhus fandt vi en spade. Nu var vi klar til at gå i gang. Men netop som vi gik ud på marken igen, lød der en vred stemme:

”Tyveknægte! Hvad bilder I jer ind?”

Og jeg som troede, at bondehuset var forladt. Men dér stod ejeren. Han så lige så gammel ud som huset. Han havde arbejdstøj på, tykke briller og hvidt strittende hår.

”Kom herhen!” råbte manden.

Der var ikke andet at gøre end at gå tilbage med spaden. Men da manden så Asger komme humpende, udbrød han:

”Hva’ er det, dreng? Har du gummiben?”

”Øh ja …”

”Hvad skulle I bruge spaden til?”

Nu skulle der tænkes hurtigt. Jeg bestemte mig for at sige sandheden … næsten.

”Vi vil prøve at løfte nogle store sten for at finde tusindben og andre insekter. Det er til en opgave for skolen.”

”Insekter!” Manden stirrede undersøgende på os. Men efter kort tid nikkede han bare og sagde:

”Godt. Stil spaden tilbage, når I er færdige.”

Så vendte han sig om og gik. Det var svært for ham. Han svajede fra side til side, da han bevægede sig tilbage til huset. Han havde gummiben ligesom Asger!

”Kom nu, hvorfor står du der og glaner?” Asger trak mig videre. Vi gik over mod en lille lund, som lå bag lejrskolens parkeringsplads.

Det var ikke svært at finde insekter her! Det myldrede faktisk med dem. Og efter to minutter var vi blevet overfaldet af en myggesværm. Jeg hader myg!

Men Asger gik straks i gang alligevel. Han havde allerede fundet en stor sten.

”Løft den her!”

”Javel, hr. general,” svarede jeg. Så førte jeg spaden ind under stenen og vippede den op. Stenen var for tung til at vælte omkuld, så jeg måtte holde den oppe, mens Asger kiggede efter tusindben. Og der var faktisk et. Nej, der var flere. Det vrimlede faktisk med tusindben!

”Nu passer du på, ikke? Du holder stenen oppe?” sagde Asger.

”Jo, jo, bare skynd dig.”

Jeg var begyndt at svede. Og jo mere jeg svedte, jo flere rådne myg kom der og stak mig. Myg elsker åbenbart, når man sveder.

Asger havde hele armen inde under stenen nu.

”Jeg tror, jeg har fanget noget nu. Næsten …”

Men så var det, jeg mærkede en myg, der var ved at kravle ind i øret på mig. Jeg blev simpelthen nødt til at få den ud. Det føltes, som om den var på vej helt ind i mit kranium. Så jeg slap spaden. Bang! Stenen landede lige på Asgers hånd. Han skreg af smerte.

”Undskyld, undskyld, den gled fra mig.”

”For helvede … av for …”

Asger var blevet tomatrød i hovedet.

”Få stenen op igen, så jeg kan få hånden fri!”

Jeg fik spaden ind under stenen og løftede den fri af jorden. Asger trak hånden til sig. Den var blevet helt tyk og hævet.

”Er der sket noget?”

”Nej, hvad skulle der være sket? Der er jo bare en eller anden idiot, som har knust min hånd med en kampesten!”

”Kan du bevæge fingrene?”

Asger stod lidt og masserede sin hånd.

”Der er vist ikke brækket noget. Men fra nu af er det mig, som bruger spaden … spade!”

Han grinede til mig for at vise, at han kun var halvsur.

”Vi må hellere finde en ny sten. Nu er alle tusindbenene skræmt væk.”

Der var hurtigt gevinst igen, og jeg fangede mig en stor håndfuld.

”Hvor skal vi gøre af dem?” spurgte jeg. Vi havde glemt at tage noget med til at have dem i. Der var ikke andet for end at putte dem i lommen. Men heldigvis havde jeg god plads i poselommerne på siden af mine shorts. Her kunne de nok godt overleve et par timer. Så håbede jeg bare, at vi snart fik chancen for at slå til mod Thor.

Da spaden var afleveret igen, gik vi over til de andre. Thor var stadig i gang med at spille fodbold. Gad vide, om han havde været på toilettet, mens vi var væk? På græsset sad nogle af pigerne. Jeg forsøgte at få det til at se helt tilfældigt ud, da jeg satte mig lige præcis ved siden af Felicia. Jeg skubbede blidt til hende og sagde:

”Nå, hva’ sker der?”

Felicia stirrede uinteresseret på mig. Så sagde hun: ”Ikke noget.”

Og det var jo ikke løgn. Felicia og hendes venner lå bare i græsset og dovnede.

”Har I byttet slik?”

”Ja, men du skal ikke nasse noget af mit.”

”Nej, men vi kan da bytte.”

Felicia grinede. Så stirrede hun på mig:

”Okay, et kys for fem lakridser.”

Nu stirrede de andre på mig. Jeg blev brandvarm i ansigtet.

”Rolig, jeg tager pis på dig!” Felicia daskede mig på skulderen. Hun sagde:

”Men du får ikke mit slik. Du har jo aldrig noget at bytte med alligevel.”

Og det var sandt. Jeg havde et trick, jeg før havde brugt: Jeg lod, som om jeg havde noget slik. Og så, når Felicia viste mig sin slikpose, tog jeg lynhurtigt et par stykker og sagde, at jeg lige skulle ”prøvesmage”. Og så løb jeg min vej. Det var okay, for Felicia er ikke sådan en, som bærer nag. Men i dag gjorde jeg det anderledes. Jeg gav hende et udspekuleret blik og sagde:

”Jo, jeg har nogle helt specielle lakridser. Og jeg har dem lige her i min lomme.”

”Det tror jeg ikke på.”

”Okay, så viser jeg dem til dig.” Jeg rejste mig op og rodede lidt rundt i lommen, indtil jeg fandt et par tusindben dernede. Så trak jeg hånden op. Jeg knyttede næven. Inde i hånden kunne jeg mærke det krible og krable.

”Luk øjnene, så får du en helt ny slags lakrids, som lige er blevet opfundet. Det er en smag, du aldrig glemmer.”

Felicia smilede. ”Okay, så prøver jeg.” Hun lukkede øjnene. Så lod jeg forsigtigt et stort fedt tusindben lande i hendes hånd. Og tusindbenet ville ikke stå stille. Det begyndte at pile rundt mellem Felicias fingre. Straks spærrede hun øjnene op og udstødte et hvin, der kunne høres på hele lejrpladsen. Felicia rystede hånden i panik, og tusindbenet fløj langt væk og landede i noget højt græs.

Pludselig kiggede alle på os. De havde hørt Felicias skrig. Hun skreg ikke mere, men alligevel var fodboldspillet stoppet. Nu kom Thor drønende.

”Hvad sker der?”

”Det var bare for sjov,” fik jeg sagt.

”For sjov?” Thor vendte sig og sagde til Felicia:

”Hvad er det? Generer Frankenstein dig? Skal jeg banke noget fornuft ind i skallen på ham?”

Felicia stirrede ondt på mig. Men så svarede hun:

”Det var ikke noget. Det var bare en hveps, som satte sig på min hånd. Men jeg fik jaget den væk igen.”

Thor stirrede mistænksomt på mig. Fra fodboldbanen var der en, som råbte:

”Kom nu, Thor. Det er vores frispark!”

Thor vendte sig om. Han råbte:

”Lige et øjeblik. Jeg skal på toilettet.” Så småløb han væk fra græsplænen over mod toiletbygningen.

Felicia hvæsede ad mig: ”Tror du, sådan noget er sjovt? Du skulle …”

Men nu kom Asger farende. ”Så er det nu. Skynd dig. Har du dem?”

”Ja, jeg har dem,” hviskede jeg hæst til Asger.

Og så var det af sted over mod toiletterne.

Felicia kiggede på os med et skævt smil. Jeg hørte hende sige:

”I to er altså virkelig underlige … har du lommen fuld af insekter?”

Men der var ikke tid til at forklare noget som helst.

Brandalarm

Vi åbnede forsigtigt døren ud til toilettet. Der var halvmørkt og køligt derude og fyldt med myg, som straks sværmede omkring os. Vi kunne høre pruttelyde inde fra en af toiletkabinerne. Det var perfekt. Thor skulle lave lort! Præcis, som planen krævede.

”Er du klar?” hviskede Asger.

Jeg nikkede og tjekkede lommen. Der var masser af liv i de små kræ.

Asger stillede sig nu hen foran døren til toiletkabinen. Uden varsel begyndte han at hamre med knyttede næver på døren. Samtidig råbte han:

”Brand! Brand. Det brænder! Er der nogen herinde? Kom straks ud!”

”Hvad! Brand? Et øjeblik …”

Thor lød faktisk lidt bange. Sådan havde jeg aldrig hørt ham før.

Asger skreg helt panisk nu:

”Det hele brænder! Kom ud!”

”Ja, ja, jeg kommer nu.”

Og så skete det, som ikke måtte ske. Vi kunne høre lyden af toilettet, der blev skyllet ud. Planen var gået i vasken. Eller rettere: Planen var blevet skyllet ud i kloakken. Thor svang døren op så hurtigt, at han næsten ramte Asger i panden.

”Er der brand? Hvor henne?”

Thor stod med bukserne nede om fødderne. Han havde ikke engang selv opdaget det.

”Øh … udenfor,” sagde Asger. Asger vendte sig om og gik hurtigt udenfor igen. Thor fulgte efter. Eller det vil sige, det forsøgte han. Men nu faldt han i sine egne bukser.

”Av for helvede. Fandens også!” Thor rejste sig, tog bukserne rigtigt på og gik ud i det fri igen. Der var vist ingen tvivl om, at han var godt sur nu. Heldigvis så han mig ikke. Jeg gemte mig i en krog inde på toilettet. Der var ingen grund til at give sig til kende. Det var rigeligt, at Asger fik tæsk. Pludselig kunne jeg høre ophidsede stemmer udenfor. Nu havde Thor nok fundet ud af, at der ikke var brand nogen steder. Han havde fundet ud af, at Asger havde narret ham. Forstyrret ham midt i en hyggeskider. Den slags gør man ikke ustraffet mod Thor.

Jeg blev stående i toilettets halvmørke. Midt i stanken af lort og pis, mens jeg blev bidt af myggene. Planen var faldet til jorden, fiaskoen var total. Først da der blev stille igen, turde jeg vove mig frem.

Da jeg kom udenfor i sollyset, var boldbanen tom. Felicia og de andre var også væk. Kun Asger stod tilbage og missede mod solen.

”Er du okay? Hvad gjorde han ved dig?”

”Ikke noget særligt,” sagde Asger.

Men det var jo løgn, det kunne enhver se. Asgers trøje var revet i stykker ved kraven. Han havde en hudafskrabning på kinden. Og desuden havde han fået blodtud. Efter sådan en omgang skulle man jo tro, at Asger ville være ked af det. Men underligt nok stod han faktisk og smilede.

”Hvorfor er du så lalleglad?” spurgte jeg.

”De har kaldt ind til aftensmad, og ved du, hvad vi skal have at spise?”

”Nej,” svarede jeg. Det kunne jeg af gode grunde ikke vide, da jeg havde tilbragt det sidste kvarters tid inde på toilettet.

”Vi skal have chili con carne!”

Asger stirrede på mig, som om han lige havde fortalt mig pointen på en genial vittighed. Så fortsatte han:

”Og kan du huske den gang, vi spiste shawarmaer? Den gang jeg spiste fem skefulde chilisovs uden noget, og du ikke engang turde prøve?

Asger fnes hysterisk. Jeg var sikker på, at han omsider var blevet totalt sindssyg.

”Jeg siger dig, jeg kunne spise chilisovs til morgenmad, mand!”

Asger smilede fjoget til mig. Sådan ser et nervesammenbrud altså ud, tænkte jeg. Jeg prøvede at hive ham tilbage til virkeligheden.

”Og hvad så?” sagde jeg.

”Det betyder, at jeg har en ny plan.”

”En ny plan? Altså en anden plan?”

”Nej, bare en ny plan, der skal sikre, at vi kan gennemføre den gamle plan.”

Mere ville Asger ikke sige. Jeg hader, når han bliver så hemmelighedsfuld.

”Nå, men skal vi gå ind at spise?” spurgte jeg.

”Gå bare i forvejen,” sagde Asger. ”Jeg skal lige ordne noget herude først.”

Jeg fandt en plads til mig og Asger. Og efter få minutter kom han haltende gennem lokalet. Han så ud til at være i vældig godt humør.

”Alt er parat!” hviskede han til mig.

”Javel,” mumlede jeg.

Nu blev de store skåle med ris og chili con carne sendt rundt. Asger sad og holdt øje med Thor. Da også Thor havde fået mad på sin tallerken, sagde Asger med halvhøj stemme:

”Alle børnene kunne lide stærk mad. Undtagen Thor, han måtte ikke for mor!”

Thor vendte sig og stirrede mistænksomt på Asger. Da Asger var helt sikker på, at han havde fået Thors opmærksomhed, tog han skålen med rød chilisovs og hældte tre store skefulde ud over sin portion. Så skubbede han skålen over mod Thor. Den kurrede hen ad bordet og ramte lige ind i Thors tallerken, så det sagde pling!

Thors blik forandrede sig fra mistro til vrede.

”Hva’ så Thor, er du en bangebuks eller hvad?” Asger snakkede lige præcis så lavt, at lærerne henne ved det andet bord ikke kunne høre ham, men også så højt, at de andre drenge ved siden af Thor ikke kunne undgå at høre Asgers udfordring.

Thor svarede ikke. Han tog bare fat i chiliskålen og øste fire store skefulde ud over sin mad. Så tog han fat i skålen og skubbede den tilbage mod Asger.

”Slå den, din forpulede zombie.”

Asger smilede bare. Så hældte han tre skefulde chili over sin mad og sendte skålen tilbage til Thor. Sådan sejlede skålen frem og tilbage mellem de to, indtil den var helt tom.

Så begyndte Asger og Thor at spise. Nu holdt vi alle sammen øje med dem. Deres portioner bestod halvt af chili con carne og halvt af rød chilisovs. Chilisovs af den allerstærkeste slags.

”Jeg har hørt, at man kan blive blind, hvis man spiser for meget chili,” mumlede Olav.

Asger og Thor spiste og spiste. De blev røde i hovedet. De begyndte at svede. De drak glas efter glas med vand. Da begge tallerkener var tomme, begyndte Thor at bevæge sig uroligt på stolen. Asger smilede til ham og sagde:

”Ja, sådan noget chilisovs sætter gang i fordøjelsen, ikke? Især, hvis man ikke er vant til det!”

Thor svarede ikke. Han havde fået et vildt blik i ansigtet. Nu rejste han sig. Han gik med hurtige skridt forbi Gorilla-Gert, mens hans mumlede:

”Må jeg godt gå på toilettet?”

Gorillaen nikkede. Men på det tidspunkt var Thor allerede væk. Nu kunne man se ham spurte hen over græsplænen. Det var et syn, som fik hele klassen til at bryde ud i grin.

Men jeg grinede ikke. Nu havde vi jo travlt, troede jeg.

”Er det nu? Skal vi følge efter ham?” spurgte jeg Asger.

”Nej, nej, vent bare. Eller vil du også have tæsk?”

”Jamen … hvis ikke vi får ham jaget ud af toilettet i tide, skyller han ud. Og så kan vi ikke gennemføre planen.”

”Han skyller ikke ud. Faktisk kan han ikke skylle ud.”

Jeg stirrede på Asger. Hvad snakkede han om?

”Han kan ikke skylle ud, fordi begge toiletter tilfældigvis er gået i stykker.”

Og nu holdt Asger hånden frem inde under bordet, så kun jeg kunne se, hvad han viste frem.

Der lå to møtrikker i Asgers håndflade.

”Møtrikker? Hvad skal du med de møtrikker?”

”Idiot,” hvæsede Asger. ”Jeg har fjernet dem fra toiletterne, ikke? Nu er flyderen frigjort, så når du trykker på knappen, kommer der ikke noget vand.”

”Flyderen? Hvad er det?”

Asger stirrede på mig, som om jeg totalt uvidende. Men helt ærlig, hvor mange ved, hvordan et toilet ser ud indeni? Jeg gør i hvert fald ikke.

”Okay, glem det med flyderen,” sagde Asger. ”Jeg har saboteret toiletterne. Begge to. Thor kan ikke skylle ud, forstået?”

Jeg nikkede imponeret. Nu kunne det ikke længere slå fejl!

Lort med liv i

Der gik cirka fem minutter, så kom Thor tilbage til sin plads. Han så lidt forlegen ud og kiggede ikke på de andre. Asger nikkede til mig og hviskede:

”Så er det nu!”

Jeg rejste mig og gik mod udgangen. Da jeg kom forbi Gorillaen, mumlede jeg noget om, at jeg lige skulle på toilettet. Gorillaen gryntede på en måde, der sikkert betød ja. Og så var det af sted. Jeg småløb over mod toilettet. Da jeg åbnede døren, blev jeg mødt af en hørm uden lige. Chilisovsen havde virkelig sat Thors tarmsystem på overarbejde! Jeg måtte overvinde mig selv for at gå ind i toiletkabinen. Stanken var virkelig ulidelig. Og jeg måtte kæmpe mod kvalmen for at slå brættet op.

Puha!

Asgers sabotage havde virket helt efter planen. Thors lort var ikke skyllet ud. I stedet lå der en stinkende brun masse og svømmede rundt dernede. En omgang lort så ond, at den kunne være monsteret i en gyserfilm. Det var afskyeligt. Men det var også helt perfekt. Nu fandt jeg mine tusindben frem fra lommen. Der var masser af spræl i dem endnu. Jeg havde helt ondt af dem.

”Beklager venner,” sagde jeg. ”Vi må alle ofre os.”

Og så slap jeg tusindbenene. De landede nede i Thors lort. De kæmpede for at komme fri af hans tyndskid. Men jo mere de kæmpede, jo mere blev de syltet ind i svineriet. Efter få sekunder kunne man ikke se, at det var tusindben, som var dernede. Det så bare ud, som om det var lort med liv i. Pragtfuldt!

Jeg løb ud fra toilettet og op mod spisesalen. Det var ikke, fordi jeg havde så sindssygt travlt. Men det skulle jo se rigtigt ud. Det skulle se ud, som om jeg var gået i panik. Så jeg spurtede tilbage og fik pulsen op. Jeg flåede dørene op til spisesalen og råbte så højt, jeg kunne:

”BØRNEORM!”

Alle holdt op med at spise. Alle stirrede på mig.

Også lærerne. Der var pludselig helt stille.

Og bare for at være sikker på, at de havde hørt mig, råbte jeg igen:

”BØRNEORM!”

Gorilla-Gert rynkede øjenbrynene, sådan som han gør, lige før han bliver rigtig vred. Nu måtte jeg handle hurtigt, før han blev sur. Er han først blevet sur, hører han ikke efter. Derfor gik jeg direkte hen til ham. Min puls var stadig høj. Jeg snappede efter vejret, men forsøgte ikke at styre mit åndedræt:

”Der er en … som har lavet lort … i toilettet … lorten bevæger sig. Den er levende!”

Gorillaen måbede.

”Det ligner små orm,” stønnede jeg.

”Børneorm!” råbte Olav. Og nu blev hele klassen ophidset.

”Ad! Hvem har børneorm?”

Alle kunne huske billederne fra natur og teknik. Med et begyndte hele klassen at rejse sig. Alle ville ud på toilettet for at se den levende lort.

”Rolig nu, børn!” råbte Gorilla-Gert. Men forgæves. Ingen hørte efter. Der blev kæmpet vildt for at komme først ud af spisesalen. Det hele druknede i et kaos af væltende stole, råb og skrig. Og nu rejste Gert sig også.

Jeg fulgte i hælene på Gert. Da vi kom ud til toiletterne, stod hele klassen stimlet sammen om toilettet. Gert måtte mase sig frem.

”Ryk lige lidt,” prustede han og holdt sig for næsen:

”Hold kæft, hvor her stinker.”

”Prøv at se,” råbte Olav. ”Den er god nok. Man kan se, det bevæger sig.”

Gorilla-Gert trådte frem til toilettet for at kigge. Han stirrede ned i kummen med forfærdelse i ansigtet. Så sagde han:

”Det ser underligt ud. Jeg troede, at børneorm var meget mindre.”

”Det er helt sikkert børneorm.”

Nu havde Asger mast sig ind på siden af Gorilla-Gert.

”Min lillesøster har haft det engang. Det så præcis sådan ud.”

Heldigvis vidste Gert ikke, at Asger slet ikke havde nogen lillesøster. Han mumlede bare noget om, at det godt nok var nogle pokkers store børneorm.

”Klimaforandringer,” sagde Asger. ”Alting forandrer sig og bliver større, også børneorm.”

Gert kiggede mistænksomt på Asger. Tog Asger pis på ham? Men Asger lod ham ikke være i fred. Han sagde:

”Som lærer er det jo dit ansvar, hvis vi andre bliver smittet.”

”Smittet?” Pludselig så Gorillaen helt bleg ud.

”Ja, børneorm er meget smitsomt. Vi risikerer alle at komme hjem fra lejrskole med børneorm. Det er lige til forsiden af Ekstra Bladet. Man ser overskriften for sig: ’Lærer smitter elever med børneorm’!”

”Ekstra Bladet! Jeg har sgu da ikke smittet nogen.”

”Nej, men nu nærmer vi os sagens kerne. Hvem har lagt lorten? Hvem går rundt med børneorm? Fjern smittekilden, og problemet er elimineret!”

”Ja!” udbrød Gert. Nu rynkede han brynene igen.

”Alle ud fra toiletterne! Vi må have styr på det her.”

Gorilla-Gert kaldte hele klassen til sig. Så stod vi i en rundkreds på græsset foran toiletbygningen.

”Okay, nu vil jeg gerne have at vide, hvem som har lagt den lort derinde?” Gert pegede over mod toiletterne.

”Det var ikke mig!” råbte Olav.

”Nej,” sukkede Gorilla-Gert. ”Det er der heller ingen, som siger, Olav. Men hvem var det så?”

Alle var stille. Ingen sagde noget. Jeg bestemte mig for at hjælpe lidt.

”Undskyld Gert, men jeg tror faktisk, Thor var ude på toilettet, mens vi spiste.”

Alle rettede deres øjne mod Thor. Han blev rød i hovedet og begyndte at protestere:

”Det vel ikke forbudt at gå på toilettet. Jeg havde jo spurgt om lov!”

”Fint, fint,” sagde Gert. ”Der er ingen, der anklager dig for noget. Jeg spørger bare om én ting: Er det din lort derinde?”

Thor stirrede trodsigt på ham. Han nægtede at sige mere.

”Det er vigtigt, at du fortæller sandheden. Børneorm går ikke væk af sig selv. Er man smittet, skal man have medicin.”

Det gjorde indtryk på Thor. Endelig mumlede han lavt.

”Okay, det var nok mig …”

Jeg jublede indvendigt. Planen var lykkedes! Men glæden blev meget kort. For nu kom Birthe Bulldozer prustende hen over græsset.

”Hvad i alverden er det, som foregår? Hvorfor kan vi ikke få madro?”

Så fortalte Gert alt om børneormen. Han forklarede, at han havde set nogle store orme bevæge sig rundt i toilettet.

”Store? Det lyder ikke som børneorm. Det er forhåbentlig ikke spolorm eller bændelorm!”

”Kan de blive meget store?” spurgte jeg, mens jeg holdt øje med Thor.

”Ja! Bændelorm kan blive et par meter lange! De kan gemme sig inde i tarmsystemet i meget lang tid. Det er faktisk en alvorlig sygdom.”

Thor så mere og mere bekymret ud, men Birthe Bulldozer var kun ved at tale sig varm:

”Og spolorm! Det er minsandten heller ikke for børn – ja, undskyld udtrykket.”

Bulldozeren grinede hult, før hun fortsatte:

”Spolorm er uhyre alvorligt. De kan jo være så aktive, at tarmen lukkes helt af og bliver forstoppet. Så må man operere. Og i sjældne tilfælde har man set, at spolorm har bevæget sig ud gennem næsen på patienten.”

Nu var Thor blevet helt askegrå i ansigtet.

”Men bare rolig børn, det er som sagt meget sjældent, at de kravler helt op og ud gennem næsen.”

Nu gjorde Bulldozeren omkring. Hun sagde:

”Godt! Lad mig straks se, hvad vi har med at gøre.” Derpå satte hun kurs direkte mod toiletterne. Og det var et problem. For Bulldozeren var ekspert i al den slags småkravl. Hun ville med det samme kunne se, at det kun var et par tusindben. Jeg fik pludselig en fornemmelse af, at det hele havde været forgæves.

Men på vej ind i toiletbygningen var Birthe lige ved at støde ind i Asger.

”Undskyld,” mumlede hun og lod ham træde ud i det fri, før hun selv gik ind. Asger sendte mig et triumferende blik. Det kunne kun betyde én ting: Han havde repareret toiletterne, mens Gorilla-Gert havde udspurgt klassen.

Og ganske rigtigt. Nu kom Birthe Bulldozer styrtende ud igen.

”Jamen altså! Nu er der jo skyllet ud! Hvordan skal vi så finde ud af, hvad det var for en snylter?”

”Det var børneorm,” sagde Asger selvsikkert: ”Enterobius vermicularis, der var slet ingen tvivl.”

Birthe Bulldozer så anerkendende på Asger. Nej, pludselig var der ingen tvivl. Når Asger kunne det latinske navn for børneorm, måtte han vide, hvad han talte om.

”Det var da heldigt,” sagde Birthe. ”Bændelorm eller spolorm havde været langt mere alvorligt. Men vi må stadig sende vedkommende hjem straks. Allerede i aften. Ellers kan vi alle sammen blive smittede.”

Birthe Bulldozer stirrede med bister mine ud over klassen.

”Godt, hvem lagde så den lort?”

Denne gang kom der svar med det samme. Hele klassen svarede. Selv Gorilla-Gert råbte:

”DET VAR THOR!”

En lejrskole uden fjenden

Thor var væk! Han blev hentet samme aften.

Efterhånden som han forsvandt i bilen med sin far bag rattet, følte Asger og jeg en dejlig indre ro. Det var et stort øjeblik. Der var ingen af os, som sagde noget. Sådan gik der et par minutter. Til sidst rømmede jeg mig:

”Det lykkedes …”

”Ja,” sagde Asger. Han vendte sig mod lejrskolens bygning, der nu stod som en sort aftegning mod aftenhimlen.

”Og nu er slottet vores.”

Slottet? Hvilket slot fablede Asger om? Jeg sagde:

”Det dér er altså ikke et slot, det er bare en gammel ombygget lade.”

Men Asger hørte som sædvanlig ikke efter.

”Sun Tzu siger, at man skal erobre fjendens land og ejendom uden at beskadige noget. Og se, der står slottet, uskadt! Det er perfekt!”

”Det er ikke noget slot. Og vores plan har vel aldrig været at sprænge det i luften, vel?”

”Jo, Emil, det er et slot. Og nej, selvfølgelig skulle det ikke sprænges i luften. Men jeg har da overvejet, om vi skulle stikke ild til det … mens Thor sov derinde.”

Jeg måbede.

Asger holdt masken et par sekunder. Så grinede han.

”Okay, det sidste var en vits …”

Han slog mig på skulderen og sagde:

”Kom, lad os gå ind til de andre.”

På en måde fik Asger ret. Nej, selvfølgelig var laden ikke et slot, og vi var hverken konger eller kejsere. Men de næste par dage følte jeg mig alligevel som en konge. Lejrskolen uden Thor var som en helt anden verden. Man skulle ikke hele tiden passe på, hvad man sagde eller gjorde. Der var ingen, som kaldte mig Frankenstein. Der var ingen, som gjorde nar. Selv hos Felicia var der fremskridt. Jeg fik hende til at love, at hun ville komme for at se fodboldkampen om tirsdagen, når lejrskolen var forbi. Felicia sagde, at hun ville dukke op og heppe sammen med sin kusine.

Nu da Thor var sygemeldt med børneorm, var jeg sikker på at få plads på holdet, i hvert fald til kampen om tirsdagen. Og hvis nu jeg spillede godt … hvis nu jeg scorede et mål, så ville Bjarne nok give mig pladsen resten af sæsonen, og Thor ville blive sendt på bænken. Livet var smukt!

Tiden på lejrskolen fløj af sted, og så blev det søndag, og igen kom en stor sølvgrå bus for at køre os til færgen. Det kunne ikke blive tirsdag hurtigt nok. At komme med på holdet var min store drøm, og nu skulle det omsider ske.

Desværre havde jeg glædet mig for tidligt.

Thor regner den ud

Jeg var fuldstændig udmattet den søndag efter lejrskole. Men det var fedt at komme hjem til sit eget værelse og bare flade ud foran fjernsynet. Det var første gang i lang, lang tid, at jeg rent faktisk så frem til at komme i skole igen efter en weekend.

Men næste morgen kunne jeg mærke det i luften. Den var tung og lummer. Allerede klokken otte om morgenen var dagen ikke længere ren og ny.

Jeg gik op ad de slidte trapper til vores klasselokale.

Og der stod han!

Thor.

Jeg troede, han skulle være i karantæne for ikke at ”smitte” os andre. Men dér stod han og ventede foran klasselokalet. Jeg prøvede at ignorere ham. Jeg prøvede at presse mig forbi ham og ind i klassen. Men Thor rakte en arm ud og spærrede døren.

”Lige et øjeblik, Frankenstein.”

Thor greb fat i min arm og hev mig et par meter til siden. Vi stod på gangen, som var fyldt med elever, der småløb for at komme hen til deres klasselokale.

”Lægen fandt ikke noget. De tog prøver af min lort. Der var ingenting. Ingen børneorm, spolorm eller bændelorm!”

”Nå …?” grinede jeg hæst. ”Så det er derfor, du har fået lov til at komme i skole allerede?”

”Kæft!”

Thor stirrede på mig, som om jeg var et insekt, han skulle til at tvære ud med sin skosål.

”Jeg skulle spise piller, så jeg havde tyndskid hele ugen. Og lejrskolen gik jeg også glip af, ikke?”

Nu ringede det ind. Klokken lød højere end normalt. Jeg fik et lille chok, men samtidig følte jeg lettelse. Jeg forsøgte at gøre mig fri af Thors greb. Men Thor tog fat i mig med begge hænder. Han skubbede mig bagover og ind i væggen, så jeg knaldede hovedet ind i betonmuren.

”Vi er ikke helt færdige, Frankenstein!”

Nu var gangen helt tom for mennesker. Der var kun mig og Thor tilbage.

”Men som jeg siger. Efter fem dage på piller kom der svar på prøverne, og de fandt ingenting. Intet! Og så kommer jeg til at tænke på den dag, vi fik chili con carne. Den dag, hvor Asger luskede rundt på toiletterne. Han prøvede endda at narre mig ved at råbe, at der var brand.”

”Det ved jeg altså ikke noget om …”

”Og så lægger jeg to og to sammen. Det der med lort og børneorm. Det må være noget, som dig og ham har planlagt, eller hva’?”

Min hjerne arbejdede på højtryk. Skulle jeg benægte alt? En del af mig havde lyst til at fortælle ham sandheden. Hvor ville det være smukt at se hans ansigt, når jeg fortalte ham, at det var mig, som havde narret ham. Men hvis jeg fortalte ham sandheden, ville jeg med garanti få høvl. Til alt held blev jeg reddet i samme øjeblik. En mørk skygge tårnede sig op bag Thors skulder.

”Hvad foregår der her?”

Birthe Bulldozers magtfulde stemme rungede i den tomme gang.

Thor slap mig øjeblikkelig. Han svarede lynhurtigt:

”Ikke noget. Vi spiller bare rollespil.”

Birthe Bulldozer gav Thor et skeptisk blik. Så rettede hun sine røntgenøjne mod mig.

”Er det rigtigt, Emil. Spiller i rollespil?”

”Øh … ja, det kan man godt kalde det.”

Jeg gned mig i baghovedet. Jeg ville sikkert få en bule efter Thors behandling.

Bulldozeren sukkede.

”Godt, men hold nu op, ikke? Timen er startet. Kom ind med jer.”

Så vendte hun sig, og vi måtte pænt følge med ind i klassen. På vej ind hviskede Thor:

”Vi ses til fodbold i morgen, taber!”

Jeg hørte ikke efter i timen. Det var natur og teknik, men du må ikke spørge mig, hvad det ellers handlede om. Det eneste, jeg kunne tænke på, var ydmygelsen, som jeg ville blive udsat for om tirsdagen. Endnu en kamp, hvor jeg skulle sidde på bænken. Og det var Thor, som skulle spille i mit sted.

I frikvarteret gik jeg direkte over til Felicias bord.

Jeg nåede ikke engang at sige hej eller noget. Jeg var så optaget af at få det sagt, at jeg bare busede ud med det:

”Felicia, du skal ikke komme til kampen i morgen.”

”Nå …?”

Hun så komplet overrasket ud.

”Den er aflyst.”

Nu så hun endnu mere overrasket ud.

”Det tror jeg da ikke, at den er,” sagde hun.

Det her ville ikke blive helt let.

”Okay, den er ikke aflyst. Men du skal ikke komme alligevel, okay?”

Nu så Felicia ikke overrasket ud. Nu så hun mopset ud i stedet for.

”Nå, det må du selv om.”

Og så var den samtale ligesom forbi.

På vej hjem fulgtes jeg med Asger. Men vi gik det meste af vejen i tavshed. Men før vi skiltes, måtte jeg brokke mig over Thor. Så jeg fortalte, hvad der var sket. Jeg fortalte ham, hvad Thor havde sagt, og jeg forklarede, at han havde regnet det hele ud.

Asger smilede bare. Så sagde han:

”Sun Tzu siger, at fjenden …”

”Hold så kæft med Sun Tzu. Kan han måske skaffe mig en plads på fodboldholdet?”

Det svarede Asger ikke på. Han sagde:

”Jeg hørte, at du sagde til Felicia, at hun ikke skulle komme til kampen i morgen.”

”Ja.”

”Hvorfor det?”

Nu mistede jeg for alvor tålmodigheden.

”Hvorfor? Fordi jeg ikke vil have, at hun skal se mig sidde der på reservebænken som en taber, mens Thor scorer en hel masse mål. Derfor!”

”Det tænkte jeg nok.”

Asger var helt rolig som altid. Han fortsatte:

”Og derfor sagde jeg også til hende, at hun alligevel skulle komme.”

”Hvad?”

Asger stirrede på mig, som om jeg var et barn, der har svært ved at forstå, når de voksne taler. Nu gentog han:

”Jeg sagde til Felicia, at du spiller kamp i morgen. At det var en misforståelse, og at du gerne vil have, at hun og kusinen kommer og ser på.”

”Jamen, jeg har jo ikke fået plads på holdet!”

”Jamen, så må du jo skaffe dig en plads, ikke?”

”Jamen …”

”Du finder nok på noget, Emil.”

Og så gik han. Asger skred bare.

Jeg kunne mærke vreden boble op inde i mig. Jeg skulle lige til at råbe et eller andet efter ham. Og det ville jeg også have gjort. Men sandheden er, at jeg ikke kunne finde på noget, der var klogt nok til at gøre indtryk på ham. Så jeg holdt min kæft og gik hjem for at tænke over tingene.

Det der med at tænke kom der ikke så meget ud af. Men klokken ni om aftenen fik jeg en sms fra Asger. Der stod:

”Træner Bjarne siger: ”Den bedste spiller kommer på holdet”.”

Mere stod der ikke.

Den bedste spiller kommer på holdet.

Nu vidste jeg, hvad jeg skulle gøre. Men kunne det virkelig være så enkelt?

Frankenstein scorer

Tirsdag eftermiddag. Jeg cyklede ned til stadion og parkerede ude foran. Jeg greb min sportstaske fra bagagebæreren. Den føltes tung i hånden. Orkede jeg overhovedet at gå ind til Bjarne, Thor og de andre? En del af mig havde lyst til at vende om og droppe det hele. Det ville være nemt nok. Jeg kunne bare sige til min mor, at jeg havde vrikket om. Og så ville jeg om et par dage tilføje, at jeg vist ikke rigtig havde lyst til at gå til fodbold mere. Og så ville det være slut med ærgrelserne. Men på den anden side: Så havde Thor vundet. Og han ville have vundet helt uden kamp.

Jeg hankede op i min sportstaske og fortsatte hen ad stien. Jeg skubbede mig igennem dobbeltdørene ind til hallen og gik ned ad gangen mod omklædningsrummet. Jeg var sent på den, så de andre var allerede ude på banen. Thor var formentlig også derude. Alligevel lod jeg ikke mine fodboldstøvler ude af syne, mens jeg klædte om. Thor skulle ikke få lov til at sabotere dem igen!

Da jeg viste mig på banen, brølede Bjarne:

”Emil! Du kommer for sent. Tyve armbøjninger!”

Og så måtte jeg ned på maven og tage tyve armbøjninger. Sådan er Bjarne, hård, men retfærdig, og det må man indstille sig på.

De andre var i gang med at træne driblinger. Thor var der også, selvfølgelig. Han var usandsynlig ringe til driblinger. Da jeg så, hvor elendigt han spillede, blev jeg mindet om, hvor uretfærdigt det hele var. Jeg blev så vred, at jeg tog mine tyve armbøjninger i ét stræk og i højt tempo. Bjarne stirrede imponeret på mig.

”Godt gået, Emil! Du er ved at komme i form.”

Jeg rejste mig op, forpustet. Det var nu, jeg skulle sige det.

”Bjarne, du har selv sagt, at de bedste spillere kommer på holdet, ikke?”

”Jo …” Bjarne så forvirret ud.

”Godt, så lad os se, hvem af os som er bedst.”

”Os?”

Bjarne troede, jeg mente ham og mig. Det gik slet ikke, som det skulle. Jeg stod et øjeblik og fik vejret, før jeg fortsatte.

”Nej, jeg mener Thor og mig. Lad os se, hvem som er bedst.”

”Jamen, den runde har vi været igennem. Det er afgjort. Sådan er det.”

Nu kom resten af holdet og stimlede sammen om os. De var færdige med driblingerne.

”Lad os prøve igen,” sagde jeg.

”Nej,” Bjarne rystede på hovedet. ”Det ville heller ikke være fair over for Thor, vel?”

”Nej,” sagde jeg og nikkede, som om Bjarne havde sagt noget meget klogt. Så tilføjede jeg:

”Altså med mindre Thor ikke har noget imod det.”

Nu masede Thor sig nærmere. Han spurgte:

”Om jeg har noget imod hvad?”

Jeg stirrede koldt på Thor:

”At vi laver en udtagelsesrunde. Så kan vi få afgjort, hvem af os der er bedst til fodbold.”

Thors stemme var fuld af hån, da han svarede:

”Sikke noget pis. Jeg er allerede på holdet, din tabernar. Der bliver ingen ny runde!”

Så vidste jeg, at jeg havde krammet på ham. For Bjarne er den gammeldags type. Han hader, når vi bander. Og han hader, når vi skændes på holdet. Men alt det vidste Thor selvfølgelig ikke. Han havde ikke lært Bjarne at kende endnu. Og ganske rigtigt: Nu var Bjarne vred. Han sagde:

”Den tone bryder jeg mig ikke om, Thor. Vi bander ikke her eller kalder hinanden for tabere, forstået? Du kan tage tyve armbøjninger, og bagefter laver vi en ny udtagelse mellem dig og Emil.”

”Jamen …” mumlede Thor.

”Tyve armbøjninger fra nu!”

Bjarne piftede i sin fløjte, og så måtte Thor ned på græsset og lave armbøjninger. For sådan er Bjarne, og det må man indstille sig på!

Hele holdet stod og holdt øje med Thor, mens han lavede sine armbøjninger. Han var kommet til nummer seksten, da han måtte holde en lille pause. Så lå han på maven som en skildpadde i græsset og gispede efter vejret. Hvorefter han bed tænderne sammen og tog sine sidste fire armbøjninger.

Bjarne piftede. ”Okay, alle kommer herover.”

Bjarne ventede til hele holdet stod i en rundkreds foran ham.

”Vi står over for sæsonens anden kamp. Det er en vigtig kamp …”

Bjarne så højtidelig ud. Han elskede at holde alvorlig peptalk.

”Den går i gang om et kvarter. Så vi har ikke tid til nogen lang udtagelsesrunde mellem Thor og Emil, vel?”

Nu rettede Bjarne blikket mod Thor og mig.

”Derfor får I kun én chance for at afgøre det. Når jeg har talt ned fra ti, skal I spurte ned for enden af banen og tilbage igen. Hurtigste mand vinder. Hurtigste mand kommer på holdet. Forstået?”

Thor nikkede ivrigt. ”Det er forstået!”

Jeg bandede indvendigt. Jeg vidste, at jeg var langsommere til sprint end Thor. Men det var min eneste chance. Derfor kiggede jeg Bjarne i øjnene og sagde alvorligt:

”Den er jeg med på!”

”Okay,” sagde Bjarne. ”Stil jer op bag målstregen.”

Jeg gik derhen og gjorde mig klar. Pludselig kom jeg i tanke om Felicia. At Asger havde inviteret hende til kampen. Måske var hun allerede kommet? Jeg kiggede mig over skulderen mod publikumstribunen. Men nej, Felicia var der ikke. Men dér sad Asger. Jeg skulle lige til at vinke til ham. Men pludselig råbte han:

”Hva’ så, Frankenstein? Har du gummiben?”

Asger grinede. Men det var ikke et venligt grin, og han råbte i et hårdt og hånligt tonefald. Hvad foregik der?

Asger fortsatte:

”Emil, din taberrøv! Gå dog hjem!”

Jeg fattede ikke, hvad Asger havde gang i. Men ligegyldig hvad, så var det ikke sjovt. Jeg kunne mærke vreden stige op i mig. Nu vendte Thor sig om og kiggede på mig. Han gav mig et ondt blik.

”Surt for dig, Frankenstein! Ikke engang Zombien gider heppe på dig i dag!”

Nu begyndte Bjarne at tælle ned.

”10 … 9 … 8 … 7 …”

Thor fortsatte med at provokere. Han hviskede:

”Stakkels Frankenstein. Så grim, at alle vennerne har forladt ham.”

”6 … 5… 4 … ”

Og Asger råbte:

”Emil, drop det fodboldpjat! Du kommer aldrig på holdet, mand!”

På det tidspunkt var jeg så arrig, at jeg kunne have losset til Thor … eller Asger for den sags skyld. Men Bjarnes stemme brølede stadig.

”3 … 2 … 1.”

Og nu kom det.

LØB!

Og det gjorde vi. Vi tonsede af sted. Men jeg kom dårligt fra start. Thor kom hurtigt forrest. Nøjagtig som man kunne forvente. På midten af fodboldbanen lå jeg allerede ti meter efter ham. Det var håbløst.

Bag mig kunne jeg høre stadig høre Asger råbe:

”Drop det dog, Emil! Du er for svag!”

Så skete der noget meget mærkeligt. Den vrede, som Asger og Thor fik op i mig, ville ud. Den ville ud som en gigantisk bøvs! Vreden gav mig turbokræfter. Jeg opdagede et ekstra sæt muskler i mine ben. Jeg opdagede en ny måde at løbe på. Uden at tænke over det udstødte jeg et brøl. Det lød sikkert totalt barnligt. Men det gav et sæt i Thor. Han kiggede forvirret bagud. På den måde mistede han takten i sit løb. Nu var jeg kun fem meter fra ham.

Da vi kom op for enden af banen, lå vi side om side. Og så fik jeg ham! Da vi skulle vende, skred han ud på den ene fod. På den måde lå jeg pludselig fem meter foran ham. På det tidspunkt var løbet sådan set afgjort. Alligevel gav jeg alt, hvad jeg havde i mig. Jeg kom over målstregen ti meter før Thor!

Jeg stod der og hev efter vejret, da jeg hørte Bjarnes fløjte. Han råbte:

”Godt, så er det afgjort. Emil kommer på holdet. Thor er reserve.”

Thor stirrede arrigt på Bjarne. Han var så forpustet, at han næsten ikke kunne tale. Stakåndet fremstammede han:

”Sikke … noget … lort.”

”Tyve armbøjninger!” råbte Bjarne.

Ti minutter senere blev kampen fløjtet i gang. Jeg fik pladsen som venstre wing. Og selve kampen … ja, hvad skal sige? Vi er et bundhold, og vi spillede som et bundhold. De andre vandt 3-1. Jeg scorede ingen mål. Men det gjorde ikke noget. Det føltes nemlig, som om jeg allerede havde scoret et mål den dag. Nemlig mit mål om at komme med på holdet.

Reservepladsen på bænken var tom, mens vi spillede kamp. Thor var gået hjem. Jeg forventede ikke at se ham til træning igen.

På vej ud af banen gik jeg over mod publikumsrækkerne, over til Asger, som sad lidt for sig selv. Han smilede og sagde:

”Nå, så gik det alligevel. Du fik din plads på holdet og det hele!”

Men jeg var stadig sur på ham. Jeg sagde:

”Jeg vidste ikke, at du var interesseret i fodbold?”

Asger grinede til mig og svarede:

”Næ, det er jeg heller ikke.”

”Nå, men hvorfor kommer du så her og spiller smart?”

Asger lo.

”Du er stadig vred, hva’?”

”Ja, selvfølgelig. Du var sgu lige så ond som Thor. Hvad er meningen? Er vi ikke venner mere?”

Asger blev alvorlig igen.

”Jo, selvfølgelig. Hør nu her. Sun Tzu siger: ’For at gøre soldater mere heltemodige og i stand til at overvinde fjenden, må man vække deres vrede.’”

”Øh … hvad!?” Jeg fattede ikke, hvad Asger prøvede at sige.

Han sukkede og kiggede på mig, som om jeg var et lille barn.

”Det, jeg forsøger at sige, er: Jeg prøvede bare at gøre dig gal for at fyre op under dig. Så du kunne give den fuld hammer, forstår du!”

Nu var det min tur til at grine.

”Ja, det virkede i hvert fald! Hold op, hvor blev jeg vred!”

Men Asger var ikke færdig.

”Og Sun Tzu siger også: ’For at soldaterne kan erobre land og ejendom, må de have en belønning.’”

”Belønning?”

”Ja, lige præcis.” Han nikkede over mod noget bag ved mig og smilede hemmelighedsfuldt. Så vendte han sig om og gik.

”Vi ses i morgen, Emil!”

”Vent lidt, skal vi ikke følges hjem?”

Men Asger vinkede bare og fortsatte med at gå. Han humpede langsomt op ad trappen mod udgangen.

Så mærkede jeg en hånd på min skulder. Jeg vendte mig overrasket om.

Det var Felicia. Hun gav mig et stort, varmt smil.

”Undskyld, jeg kommer så sent. Gik jeg virkelig glip af begge halvlege? Min kusines marsvin løb væk. Vi måtte jagte ham over hele haven!”

”Okay …”

”Men nu har vi fanget ham igen. Hvordan gik kampen?”

”Øh … fint, faktisk helt perfekt.”

”Stærkt.” Felicia gav mig sit bredeste smil. ”Så I vandt altså?”

”Ja! Eller … vi vandt … næsten.”

Vi smilede til hinanden. Så blev der tavshed. En lidt kejtet tavshed. Til sidst sagde Felicia:

”Men jeg kom også for at spørge dig om noget. Jeg skal i biografen i aften. Med min kusine. Vil du med?”

”Kan ikke, jeg skal lave lektier. Matematik.”

Felicia så meget skuffet ud et øjeblik. Så sagde jeg:

”Selvfølgelig vil jeg da med! Skal vi se at komme af sted?”

Felicia smilede igen og gav mig et tjat på skulderen. Vi satte kurs op ad trappen. Hun sagde:

”Hvordan vinder man næsten en fodboldkamp?”

”Altså … jeg vandt, men holdet tabte.”

Felicia grinede.

”Du er altså underlig, Emil.”

En lort med tusind ben

Forlaget Plot

1. digitale udgave, 2011.

ISBN 978-87-92789-02-0

©tekst: Morten Dürr

©Illustrationer: Anders Breum

ePub produktion: BookPartnerMedia, København

Oprindeligt udgivet i trykt udgave af Forlaget Alvilda, 2010 - red. Jonas Holm Hansen.

www.mortendurr1.wordpress.com